Dette er fortællingen om det første masseødelæggelsesvåben.
Våbnet er testet med succes i USA.
Vi har fået ordrer til at bruge det.
Det er det mest destruktive våben som er fremstillet.
Målet var et kejserdømme med sit eget hemmelige våben.
Selvmordsbomberen.
Jeg blev uddannet til at kunne dø når som helst.
6. august 1945, faldt en bombe ulig alle andre, over Hiroshima.
Bomben skabtes af nogle af verdens bedste forskere.
At bruge den var en af de mest betydende beslutninger nogensinde.
Soldater er målet. Ikke kvinder og børn.
En sand soldat dør hellere end at opgive!
Det er fortællingen om fly- besætningen som smed bomben.
Jeg tænker ikke på dem som døde jeg tænker på dem som ikke døde.
Og det er fortællingen om Hiroshimas folk, de første ofre-
-for et atombombeangreb.
Når noget så ødelæggende som et kernevåben bruges-
er menneskene magtesløse, lige som myrer eller insekter.
Hele byen Hiroshima tilintetgjordes på nogle sekunder.
Bomben bidrog til at få en ende på 2. verdenskrig-
-og markerede starten på et nyt kapitel i menneskehedens historie.
14.juli 1945, på den tophemmelige forskningsenhed i Los Alamos-
-transporterer en svært bevæbnet konvoj dele til en ny slags bombe.
Det var begyndelsen på den rejse som skulle slutte i Hiroshima,
Bomben var et produkt af tre års forskning og to milliarder dollars.
Men på den tid var teknologien stadig helt uafprøvet.
To dage senere ville man få chancen at få se resultatet.
I New Mexicos ørken samles forskere og soldater i Manhattan-projektet-
-til den allerførste prøvesprængning af en atombombe.
100 mod 1 at vi sprækker jordskorpen og udsletter hele verden.
50 mod 1 på at atmosfæren antændes og vi kun udsletter New Mexico.
Thirmy skræmmer MPerne. -10 mod 1 på at det bliver en fuser.
Hvis det bliver en fuser kan I se frem til-
at vidne foran undersøgelseskomitéer resten af livet.
Seks... fem... fire... tre... to... et... nul.
Eksplosionen fordampede ståltårnet som holdt bomben.
Heden smeltede sandet og skabte et område med glas.
Kraften i eksplosionen svarede til 67 millioner dynamitstænger.
Bomben var fra begyndelsen tænkt brugt mod Nazityskland-
-men dens fortalere havde nu et andet mål i tankerne.
Jeg er meget stolt af dig. Godt arbejde!
Krigen er forbi, general. - Ja, når har vi kastet nogen på Japan.
Det var et Sandhedens øjeblik for forskerchefen Robert Oppenheimer.
Jeg er blevet døden. En verdensødelægger.
I juli 1945 var krigen i Europa forbi. Nazityskland var besejret.
Men i Stillehavet fortsatte krigen mod Japan.
Efter overraskelsesangrebet på Pearl Harbour, havde amerikanerne-
-kæmpet sig tilbage over Stillehavet, gennem voldsomme nærkampe.
Men Japans hære var stadig intakte og ubesejrede.
Man havde forsøgt at tvinge Japan til underkastelse med brandbomber.
By efter by lagdes i miner, men japanerne nægtede at kapitulere.
De allierede syntes at stå foran en invasion i fuld skala.
Nogle vurderinger pegede på en million døde.
I Japan var kejseren statsoverhoved og sågar en levende gud-
-men selve magten lå hos krigsrådet.
Ministrene Suzuki og Togo overvejede at forhandle.
Men krigsminister Koretchika Anami var besluttet på at kæmpe videre.
Russisk mægling er stadig vor største chance for at beholde magten.
Kapitulation er udelukket. Vi må hurtigt få en ende på krigen.
Hvorfor? Flåden har svigtet os, men hæren skal vise hvad den står for-
i denne sidste kamp.
Anamis plan var et sidste, stort slag.
Når vore soldater yder det sidste offer og angriber angriberne-
inden de forlader strandene, da skal vi vinde vor største sejr.
Ingen tvivler på vore krigeres mod, men det er ingen erstatning-
for ammunition eller brændstof, og det giver ikke folket mad.
Amerikanerne kan ikke klare tab.
Vi kan bryde deres kampvilje. Vi mangler kun mod og beslutsomhed.
I Hiroshima og resten af Japan, forberedes soldater og civile-
-på den kommende invasionen.
Man satte lid til et mægtigt våben. Folks villighed til at dø for kejseren.
Almindelige soldaterlærte at kaste sig under kampvogne med bomber.
Dr. Shuntaro Hida arbejdede på militærhospitalet i Hiroshima.
En af hans opgaver var at uddanne sygepassere til selvmordsbombere.
Soldaterne trænede i at fastspænde bomber på sig selv-
og kaste sig mod kampvognene.
Vi lærte det på militærhospitalet.
Især officererne var indstillede på-
ikke at vende tilbage fra fronten, men at dø der.
Jeg var indstillet på at kunne dø, hvornår som helst.
Hele befolkningen skulle deltage i kampen mod invasionsmagten.
Sågar skolepiger trænede angreb på amerikanere med bambusspyd.
Et blodbad syntes uundgåeligt.
Den det skulle godkende invasionen var præsident Truman.
Den 16. juli var han lige ankommet ti! Berlin ti! Potsdam-konferencen-
-sammen med de andre allierede ledere.
Samme aften kom rapporterne om den vellykkede test.
Hør her. "Test gjort i morges. Resultatet synes tilfredsstillende."
"Det overgik forventningerne." De gjorde det!
Nu kan drengene slippe for at invadere Japan.
Skål på det.
Men inden Truman gav grønt lys, gav han japanerne-
-en sidste chance til at kapitulere.
Amerikanerne havde knækket japanernes koder og kunne læse-
-militær- og diplomatbeskeder.
De vidste at deres krav om betingelsesløs kapitulation-
-sås som en trussel mod kejseren.
Man besluttede at ændre vilkårene og give japanerne en udvej.
I Trumans stab var der en ung flådekaptajn, George Elsey.
Det sidste overlevende vidne til disse hændelser.
Potsdam-erklæringen krævede betingelsesløs kapitulation.
Det ændredes i lyset af det vi fik vide fra opsnappede meddelelser.
I stedet krævedes betingelsesløs kapitulation af alle Japans styrker.
Vi vender os mod Japans ledelse, med et krav om-
betingelsesløs kapitulation af alle japanske væbnede styrker.
Det åbnede døren til at kunne beholde kejseren.
Det ændrede ultimatum sendes til Japan.
Men ironisk nok syntes de mildere vilkår at have modsat effekt.
Dette er en meget lovende udvikling.
Hvis fjenden siger den slags, betyder det at der er omstændigheder-
som tvinger dem til at afslutte krigen.
Derfor kræver de ikke længere total betingelsesløs kapitulation.
Hvis vi står fast i en situation som denne-
vil de vige inden vi gør det.
PM Suzuki lod vide at hans regering ignorerede erklæringen.
Han brugte ordet "nokusatsu", som betyder, "døde med tyst foragt".
Fra det tidspunkt blev bombningen af Hiroshima uundgåelig.
Bomben forlod San Francisco ombord på USS Indianapolis-
-to timer efter den vellykkede test i New Mexico.
Rejsen varede 10 dage, og gik til øen Tinian, som kun ligger-
-seks timer fra Japan med fly.
Øen var verdens største flybase, med fire store landingsbaner-
-og den husede over 500 B-29 Superfortress fly.
Der var også 509. kombinationsgruppe-
-som skulle kaste atombomben over Japan.
Dens chef var oberst Paul Tibbets, som var veteran-
-fra bombningerne af tyskerne.
I en alder af 29 var jeg så selvsikker at jeg kunne gøre alt.
Hans to nøglebesætningsmedlemmer var bombekaster Tom Ferraby-
-og navigatør Dutch van Kirk.
Der var ingen som sagde "atom" eller "kernevåben" i gruppen.
Vi kaldte den altid for "dimsen" eller "våbnet".
Og hvis du fandt ud det, var det bedst for dig at ikke tale om det.
Mine herrer, her har vi byerne. Koyoto er streget.
Stimpson holder for meget om templerne. Men vi har Nyagada-
Kurkurra, Nagasaki og Hiroshima, det er de eneste vi ikke har bombet.
Og hovedmålet? - Hovedmålet er Hiroshima.
Hvad skal vi sigte på?
Den her T-formede bro.
Det er den bedste indflyvningsvinkel jeg set under hele krigen.
Nordlig vind.
Med vinden i ryggen kommer du hurtigere væk fra målområdet.
For risikabelt. Mod vinden er langsommere og mere træfsikkert.
Du kan ryge med i braget. - Når jeg laver et dyk...-
får jeg vinden i ryggen.
Vi må løbe den risiko. Vi vil jo være så træfsikre som muligt.
Hiroshima var en vigtig militærbase, 2, Generalarmés hovedkvarter-
-med en nøglerolle i forsvaret mod den forventede invasion.
Akiko Takakura var 19 år og arbejdede i en bank i byen.
Hun mindes atmosfæren.
Den kaldtes en garnisonsby. Man så hæren overalt.
Og mange skibe transporterede soldater fra havnen.
Alle store byer var allerede bombet, så alle i Hiroshima forventede-
at det snart var deres tur.
Men ingen anede at byen var blevet skånet af en grund.
Amerikanerne havde med vilje undladt at bombe Hiroshima-
-for at kunne måle atombombens virkninger.
Den 4. august samlede Paul Tibbets sine mænd.
Missionen var planlagt til følgende aften da det skulle klare op.
Timen er her. Det her er hvad vi har forberedt os til.
For nylig blev våbnet testet med succes i USA.
Vi har fået ordrer til at kaste det mod fjenden.
Vi har tre mulige mål.
Rækkefølgen er som følger: Hiroshima, Kurkurra og Nagasaki.
Bomben I skal kaste er noget nyt i krigshistorien.
Det er det mest destruktive våben som er fremstillet.
Vi tror at den vil udslette alt inden for 5 km.
Start filmen.
Våbenspecialist Deke Persons havde film med fra prøvesprængningen.
Men projektoren strejkede.
Filmen I nu ikke kommer til at se, er fra den eneste test vi har lavet.
Jeg var i en B-29 og så ned på målet, og det var det stærkeste lys-
og den største varme på jorden siden selve skabelsen.
Lyset fra eksplosionen kunne ses 16 km væk. En soldat 3 km væk-
blev slået omkuld og en anden soldat, 8 km væk, blev blind.
Vi som var der forstod at det var begyndelsen på en ny tidsalder.
Ingen ved nøjagtigt hvad der vil at ske når bomben kastes fra luften.
Vi forventer os at en sky med denne facon...
Den vil nå 30- eller måske 60.000 fod op i luften-
og inden det kommer der et lysskær, som er stærkere end solen.
En kampversion af bomben er konstrueret og er klar.
Nu venter vi kun på at regnen skal ophøre, så vi kan se målet.
Oberst Tibbets.
Visse af jer har allerede været meget i kamp, og jeg valgte jer for I er bedst.
Men hvad I end har gjort før i krigen, er det intet, sammenlignet med dette.
For mig, og sikkert for jer, er det en ære at være udvalgt til denne mission-
som vil forkorte krigen med mindst seks måneder.
I er nu de vigtigste besætninger i flyvevåbnet. Nævn det ikke for nogen.
Tal ikke engang om det med hinanden. Ingen breve.
Sig ikke engang at der er skyggen af en chance for at I skal ud på mission.
Er det forstået? - Ja, sir!
Næste morgen vågnede personalet på Tinian til en foruroligende lyd.
Atter var en B-29 crashet på landingsbanen,
Crashet bekymrede Persons. Det var dagen for operationen-
-og planen var at laste bomben på flyet, fuldt armeret.
Bombens detonator brugte krudt til at sammenpresse to stykker uren-
-for at starte en kernereaktion.
Hvis flyet crashede under starten, var Persons bange for at-
-bomben skulle udløses så hele øen sprang i luften.
Uden tilladelse ændrede han planen.
Jeg tror det er bedre at anbringe krudtladningerne når vi er lettet.
Har du sat dem sammen før? Ved du hvordan man gør?
Niks, men jeg har jo hele dagen og natten til at lære det.
Vi letter ikke før end 02.00. Der er tid nok.
Hvis Persons begik fejl, var risikoen stor for at missionen-
-og bomben var forgæves.
Parsons sad i flyet i flere timer-
og øvede på nøjagtigt hvad han skulle gøre.
Fjern bundstykket, ind med krudtladningen, koble den til.
Det var der han lavede sin checkliste.
Han øvede i en halv dag-
og hans hænder blev ødelagte af at arbejde med bomben.
For Guds skyld, hvorfor bruger du ikke handsker?
Det tør jeg ikke. Jeg skal kunne mærke hvad jeg laver.
Det lader til at vi må bombe japanerne med beskidte hænder.
Paul Tibbets havde taget en beslutning.
Som styrkens chef ville han flyve flyet.
Som skikken bød, gav han flyet et navn.
Jeg ville navngive det efter min mor. Hun hed Enola Gay.
Og jeg ved at der aldrig vil være et andet fly-
som hedder det.
Jeg tror at flyet bliver historisk og det giver en god følelse.
Tibbets beslutning kom som et chok for kaptajn Bob Lewis.
Han havde altid fløjet det flyet og antog at han skulle være pilot.
Hvorfor maler de det der på mit fly?
Det er ikke dit fly. Det er flyvevåbnets.
For det andet er jeg chef og jeg kan gøre hvad jeg vil med de her fly.
Han tav. Det var vor eneste diskussion.
Træd af!
Den 5. august var begivenhedsløs for de fleste i Hiroshima.
Folk forberedte sig på flere luftalarmer og mere dårlig søvn.
Dr Hida tjenstgjorde stadig efter en stresset dag. Han mindes den 5.
Jeg vendte tilbage til hospitalet ca. kl. 20.
En officer fortalte at vi havde fire gæster fra Manchuriet i Hiroshima.
Det var højtstående armé-læger.
Jeg skulle tage mig af dem.
Jeg sørgede for at alle sov og lagde mig bagefter.
Midt om natten får jeg besøg af en gammel mand fra byen.
Vågn op, mit barnebarn har hedeslag.
Der var ingen læger hvor han boede, alle var ved fronten.
Jeg fulgte med ham. Jeg var meget fuld. Der var ingen biler-
så jeg sad bag på hans cykel.
Det var sådan jeg overlevede.
Tre fly deltager i missionen.
Lige inden det var tid til afgang, holdtes en sidste briefing-
-for besætningerne som skulle ti! Hiroshima.
Tre fly deltager i missionen.
Nummer et, Enola Gay, som bærer bomben.
Nummerto, Great Artiste...
...som har optagelsesudstyret.
Nummer tre, Necessary Evil. Vi fløj i optagelsesflyet.
Gør jeres arbejde, adlyd ordrer, skyd ingen genveje. Det var alt.
Missionen var så hemmelig at Tibbets fik selvmordspiller-
-hvis de skulle blive fanget af Japanerne.
Da jeg kom ud fra messen den aften, gav lægen mig pillerne.
Han sagde at han håbede at vi ikke får brug for dem, det er cyanid.
Her er en pille til hvert besætningsmedlem.
I vil ikke mærke noget. Man er væk på seks minutter.
Man mærker intet. Jeg sagde det til drengene inden vi gik ombord.
Jeg sagde at de fik en pille hvis de ville.
Ingen sagde noget, men kaptajn Parsons sagde at han ville have en.
Jeg forstod ham. Han var den der vidste mest om bomben.
Da vi kom til Enola Gay fik vi en stor overraskelse.
Der var lys overalt. Det var ikke som nogen anden mission havde vi udført.
Det var som en Hollywood-premiere.
Medierne var beordret til at dokumentere den historiske mission.
Vi var i flyet for at starte motorerne og der var folk overalt.
Der stod lyskastere foran motor nummer to.
Jeg kunne ikke gøre noget når de stod der, så jeg åbnede vinduet og sagde:
Gå tilbage!
Flyt jer!
Jeg vinkede med hånden og nogen råbte at jeg skulle vinke til dem.
Det var sådan det var.
Det var en ny dag, en ny mission og det var mit ansvar.
Dimples 82 til tårnet. Taxier og afventer instruktioner.
Dimples 82...
Bomben vejede over fire ton, så starten var farligere end normalt,
15 sekunder tilbage!
Starten er det mest risikable moment i flyvning.
Fem sekunder!
Gør jer klar.
Jeg tror alle følte det samme da vi ventede på at det skulle lette.
Det føltes som om det tog meget lang tid.
Jeg ville holde flyet på jorden, så jeg fik så meget luftstrøm som muligt.
Jeg holdt det nede i længere tid end Bob plejede at gøre.
Han plejede at lette ved 225 km/t, men jeg ventede til 240 km/t.
Let, nu! - Hold fingrene væk fra roret!
Jeg flyver flyet!
Han trak sig hurtigt tilbage.
Til sidst lettede vi og vi crashede ikke på startbanen.
15 minutter efter start, stadig i lav højde-
-skulle Persons begynde at samle bomben.
Vi begynder.
Dimples 82 til tårnet. Alt efter planen.
Jeg gentager: Alt efter planen.
Den var cirka 225 cm bred på ydersiden-
til bagenden af våbnet, hvor de store finner sidder.
Der var meget trangt. Man måtte sidde på hug for at se bombens bagside.
Og det var det Parsons gjorde, for at arbejde ved Finnerne.
Alle vidste at en fejl ville bringe hele missionen i fare.
Skruer bundstykket løs.
Sætter ladningerne ind.
Parsons tog så krudtladningerne, cirka lige så store som et brød.
Han anbragte dem, en ad gangen.
Så tog han bundstykket og satte det hvor det skulle vare.
Han skruede det fast.
Monterer bundstykket.
Hver ting han gjorde tjekkede han mod sin checkliste for at sikre-
at han ikke begik nogen fejl.
Og hjem igen! - Check!
To timer senere mødte Enola Gay de andre fly.
De var tre timer fra Hiroshima.
Det var i morgengryet og det var så smukt.
Vi lå i ca. 2,7 kilometers højde.
Vi kommenterede hvilken smuk solopgang det var den morgen.
Dick Jepsen havde en opgave tilbage. At armere bomben.
Inden vi gik højere op, skulle jeg kravle ind i bomberummet-
og fjerne de tre grønne stik og udskifte dem-
med tre armeringsstik som sluttede kredsen-
således at våbnet kunne detonere.
Den eneste gang jeg var rigtigt nervøs under missionen-
var da jeg satte i de røde stik i bomben.
Bomben var nu armeret.
Da de var på plads, drog jeg et lettelsens suk, for intet var gået galt.
Eftersom det var jeg som skiftede stikkene-
blev jeg den sidste som rørte ved bomben.
Jeg indså ikke det før end der.
Vi ligger i 9 kilometers højde.
Foran Enola Gay fløj en anden B-29 allerede over Hiroshima-
-for at tjekke vejret og det startede luftalarmen.
Der kom en luftalarm. Den advarede om at der var risiko for et luftangreb.
Mens folk ventede i beskyttelsesrummene-
-rapporterede vejrflyet til Enola Gay, via kodede beskeder.
Skydække mindre end tre tiendedele i alle højder. Hovedmål.
Det er Hiroshima!
Vejrflyet fløj væk. Det virkede som om faren var forbi.
Ca. 30 minutter senere signalerede de "faren forbi".
Det betød at der ikke ville komme et luftangreb, så alle vendte tilbage-
til sine gøremål, i butikker og fabrikker.
Jeg tror det var derfor så mange døde og ikke kunne findes bagefter.
På eksercitspladseme gjorde tusinder soldater morgeneksercits.
Dr. Hida tilbragte natten på en gård udenfor Hiroshima.
Klokken var lige efter otte da jeg vågnede. Jeg var sent på den.
Jeg måtte af sted til hospitalet.
Jeg gjorde mig i stand, tog pigens puls og lyttede med stetoskopet.
16-årige Teruko Fujii kørte spor- vogn for at støtte krigsindsatsen.
Mændene sendtes til fronten.
Eftersom de blev færre, skulle skolelever køre sporvogn.
Akiko Takakura og en ven ankom først til banken i centrum af byen.
Den lå kun 260 meter fra den T-formede bro.
Jeg stemplede ind i bogen.
Man stemplede ved sit navn når man ankom.
Dengang skulle kvinderne komme 30 minutter før mændene og gøre rent.
Det ville være utænkeligt i dag.
Kinuko Doi arbejdede som plejer på et hospital i centrum.
Min første opgave var at sterilisere hospitalets udstyr-
og forberede patienterne til operation.
Det var smukt vejr. Himlen var blå og ikke en sky i sigte.
I en anden del af byen var 8-årige Takashi Tanemori på vej i skole.
Hver morgen når vi kom i skole legede vi skjul.
Så valgte vi hvem der skulle lede.
Vi løb til hovedindgangen.
Det var mig som skulle lede den morgen.
Shige Hiratsuka døde i 2002, men hendes beretning-
-er hentet fra det hun skrev ned.
Det var lige efter otte Vi havde spist morgenmad.
Vores to børn legede og min mand læste avisen.
Paul, Tom, Deke og jeg bekræftede at det var målet-
der var broen, det var den vi skulle sigte på.
Vi havde nærmest et konvent i næsen på flyet.
OK, vi begynder indflyvningen. Tag jeres beskyttelsesbriller på.
Vi var på indflyvning i ca. tre og et halvt minut. Tom og jeg snakker.
Herregud, Dutch. Vi lavede aldrig så lange indflyvninger i Tyskland.
De havde skudt os ned på stedet!
Han sagde ingenting. Det var bombningen af målet som gjaldt.
Jeg så et fly, som en lille dråbe sølv, over Hiroshima.
Jeg så straks at det var et amerikansk fly-
for ingen japanske fly kunne flyve så højt dengang.
Det var et enligt fly, så jeg troede at det fløj forbi, som sædvanlig.
Jeg talte.
Jeg tørrede skrivebordet af. Det var da bomben blev kastet.
Bomben kastet!
Det tog ca. 45 sekunder inden bomben eksploderede.
Jeg tror at alle i flyet enten tog tid eller talte.
Jeg var sikker på at det var en blindgænger.
Efter 43 sekunder satte tids- og barometriske udløsere-
-affyringsmekanismen i gang.
En urankugle skydes gennem ildrøret, ind i et uranmål.
Sammen startede de en nuklear kædereaktion.
Fast materie begyndte at sønderdeles, hvilket frigjorde-
-grænseløse mængder energi.
Man så et hvidt skær i vinduet. Et lyn, hvidt som magnesium.
Bombens ødelæggelse kom i faser.
Glimtet kom fra en ildkugle, 300 meter i diameter.
Jeg blev overrasket. Det var et skræmmende lys.
Selv om man stod med ryggen til, mærkede man chokket.
Samtidig blev ubeskyttede dele af huden meget varme. Hede.
En brændende hede.
Lige under ildkuglen var temperaturen 4.000 grader.
Varmestrålerne skabte skygger. Stiger, hegn og sågar mennesker-
-efterlod konturer efter sig på sten og metal.
De som var udendørs fordampede eller forvandledes til kul-
-på et øjeblik.
Samtidig sendtes infrarød stråling og gammastråler ud.
De gik igennem vægge og angreb cellerne i menneskers kroppe.
Jeg åbnede langsomt øjnene og så mod lyset.
Lige da, åbenbarede sig en paddehattesky.
Næsten alle i Hiroshima som så det er døde nu.
Der er næsten ingen tilbage som rent faktisk så det.
Øjeblikket senere kom en kraftfuld trykbølge med lydens hastighed.
Den knuste vinduer og vægge.
Da trykbølgen ramte, kastedes jeg tværs gennem rummet.
Jeg blev kastet fra væg til væg og fra gulv til loft.
Jeg kastedes rundt som en bold.
En kulsort sky kom mod mig. Det kom derfra, over bjerget.
Den sorte sky bevægede sig mellem bjergene mod mig og hvirvlede sådan.
Min krop løftes op. Det var trykbølgen.
Den kastede mig gennem huset.
Lysskæret var meget stærkt. Det varede meget kort tid.
Det var forbi på nogen sekunder.
Vi så ingen lig eller den slags.
Man så ingen huse som kollapsede. Man kunne ikke skelne den slags.
Og selv om man havde kunnet det, ville det alligevel ikke være gået-
for alt var dækket af røg og støv.
Jeg er ikke følelsesladet. Jeg husker hvad min første tanke var.
Jeg gjorde mit job og var lettet over at det lykkes. Det kan ikke forstås.
Da man så ilden på jorden og skyen som steg, blev man bedrøvet-
over ødelæggelsen dernede og over folk som led.
Der er intet præcist tal på hvor mange som døde øjeblikkeligt-
-men titusinder af mennesker uden døre forsvandt på et øjeblik.
For dem der overlevede, var smerten kun begyndt.
Tusinder var hårdt sårede og mange var fanget i ruinerne.
Kun 260 meter fra bomben var de to piger i banken-
-beskyttet mod det værste af den jordskælvssikre bygning.
Da pigerne kom ud, mødtes de af et sandt helvede.
Morgensolen var væk. Hele byen var mørk og indhyllet i røg.
Gaderne var fulde af lig.
Man tænkte, "dette er Dødens by".
Der var kun døde mennesker. Vi var de eneste levende.
Det havde været morgenmyldretid, omkring 08.15 tiden.
Folk som havde gået på gaderne lå døde ovenpå hinanden.
De var døde øjeblikkeligt, nøgne og brændte.
Jeg spurgte mig selv, "hvorfor"? Jeg fandt ingen ord.
Vi krøb sammen og begyndte at græde.
Hvordan kunne noget så frygteligt ske?
På hospitalet, 1,6 km fra eksplosionsstedet-
-slyngedes Kinuko væk fra vinduet.
Som så mange andre var hun sønderrevet af glasskår.
Der stak glas ud overalt.
Fra mit hoved, mit ansigt, min krop.
I en anden del af byen var Shige Hiratsukas morgenmad-
-forvandlet til kaos og forvirring.
Da vi kom ud så vi at hele Hiroshima var vendt op og ned.
Ingen bygningen stod tilbage. Det brændte overalt i byen.
Bagefter ledte jeg efter børnene.
Jeg fandt min datter, Kasku. Hun var seks år gammel.
Hun var begravet fra brystet og ned, under bjælker og murbrokker.
Jeg forsøgte desperat få hende fri.
Men hvad jeg end forsøgte så gik det ikke.
Ilden nærmede sig.
Flammerne begyndte at rase omkring os.
Vi kunne ikke holde heden og smerten ud længere.
Skolen var også styrtet sammen af trykbølgen.
8-årige Takashi Tanemori og hans venner sad fast i ruinerne-
-og råbte efter at nogen skulle redde dem.
Først var det helt kulsort.
Så mærkede jeg at flere soldater-
var ved at flytte brokkerne og til sidst gravede en soldat mig frem.
Alt jeg husker var at soldaten tog mig i sin favn-
og krydsede mellem flammerne.
Det eneste sted vi kunne undslippe ilden var ved floden bagved skolen.
I nærheden af stationen, ca. 3 km fra eksplosionen, troede Teruko Fujii-
-at hendes sporvogn havde kortsluttet kablerne.
Jeg troede at jeg var skyld i en katastrofe og gjort noget frygteligt.
Så tænkte jeg, "er det en bombe"?
Da var det jeg indså at det ikke var min skyld.
Først troede jeg at kun stationsområdet var ramt.
Så så jeg folk komme gående med sår og hud som hang fra dem.
Alle troede at de kunne blive reddet et andet sted.
Dem vestpå troede at det var bedre østpå.
Folk gik i alle retninger, i fuldstændig stilhed.
I al ødelæggelsen skete der et mirakel. 8-årige Takashi Tanemori-
-bæres gennem den brændende by af soldaten som reddede ham.
Til sidst nåede soldaten floden og der hørte drengen en velkendt røst.
På en eller anden måde fik min far øje på mig.
Han råbte mit navn og jeg svarede og sagde, "det er min far".
Så stillede han sig foran soldaten og bukkede mange, mange gange.
Han sagde, "tak, du er en frelser"!
Senere, da vi fløj tilbage, begyndte vi tale om at krigen var forbi-
takket være den her bombe.
Trods alle de dræbte, reddede vi mange flere fra krig-
og fra at blive dræbt, på USA's side og på Japans side.
Der var et sådant had mod Japanerne, at jo flere vi dræbte-
desto bedre troede vi det var, for det betød at der blev færre-
at kæmpe mod under invasionen.
Efter seks timer nåede Enola Gay øen Tinian.
Det var måske 500 personer der.
Og da vi steg ud af flyet, var alle klart nok meget trætte.
Jeg steg ud og bar min iltmaske og jeg gik bagved Paul-
og så råber nogen efter os.
Jeg steg ud af flyet og han satte den der ting fast på min skjorte.
De tog billeder af os og jeg gjorde honnør-
og så var det bare at arbejde videre.
Vi var tvunget til at debriefe hos efterretningstjenesten.
De ville forsikre sig om at vi havde bombet det rigtige mål.
"Ok", sagde jeg.
Dr Hida kom ud af resterne af huset, seks km udenfor Hiroshima.
Da han så til barnet, begav han sig mod byen.
Der er ca. seks kilometer til Hiroshima.
Da jeg var halvvejs, dukkede et underligt væsen ud af ingenting.
Eftersom det var sommer burde det have været klædt i hvidt.
Det jeg så var helt sort. Fra top til tå, kulsort.
Jeg syntes det var underligt.
Længst oppe var noget rundt, som et hoved.
Det havde skuldre og noget som lignede en krop under dem.
Men det havde ikke et ansigt. Det var opsvulmet omkring øjnene-
havde ingen næse og underdelen af ansigtet var kun en mund.
Det var skræmmende. Som læge er det første man gør at tage pulsen.
Men da jeg tog hans hånd, var der ingen hud.
Der var ingen steder at holde fast.
Jeg rejste mig op og bad ham rejse sig og så gik jeg rundt om ham.
Han rystede lidt og så blev han stille. Han var død.
Han var flygtet tre kilometer og så døde han der.
Han var den første jeg så som døde af bomben.
Rekrut Shigeru Terasawa, var stationeret 11 km fra eksplosionen.
Hans enhed skulle hjælpe overlevende, men der var-
-store modsætninger mellem deres medlidenhed og uddannelse.
Der er ting jeg aldrig kommer til at glemme.
En af dem er mennesker som tigger om vand.
Vi havde fået ordrer om ikke at give vand til de svært forbrændte.
Vi havde faktisk store feltflasker med.
Folk bad os om vand, men vi gav dem intet.
De havde sagt at hvis vi gav dem vand, ville de dø øjeblikkeligt-
så jeg gav dem intet.
Når jeg ser tilbage ønsker jeg at jeg havde givet dem vand.
Forbrændte og blødende i den stærke hede-
-søgte folk desperat efter vand.
De flygtede til floder og damme.
Blandt dem var sygeplejersken Kinuko.
Jeg vidste at der var en dam ved bagsiden af hospitalet.
Det var allerede mange menneskeri den og endnu flere ovenpå dem.
Dem som var nederst druknede.
Det er noget jeg aldrig glemmer. Jeg drømmer stadig om det.
Så kom der en mærkelig udfrielse.
Mørke regndråber begyndte at falde fra skyen over den brændende by.
Vi åbnede munden og drak.
Vore struber var tørre, men det var svært at fange regnen i munden.
Regnen var blevet sort af aske og røg som suges ind i paddehatteskyen.
Da asken blandedes med kold, fugtig luft i den øvre atmosfære-
-dannedes store, sorte regndråber, som faldt ned over byen.
Dråberne var så store at det gjorde ondt når de ramte huden.
Det var et skybrud. Sort væske flød frem hvor regnen faldt.
Det regnede sort væske.
Hvad de der drak regnen ikke vidste, var at det var meget radioaktivt.
Snart ville det forgifte mange tusinder.
Da bomben blev kastet, var Truman på vej hjem fra Europa.
På Augusta, på vej tilbage til Washington var spændingen stor-
for vi forventede at få en rapport når som helst-
fra krigsministeriet om at den første bombe var kastet.
Den 6. august, da vi var en dag fra Norfolk, kom rapporten.
George Elsey afkodede telegrammet som kom med nyheden til Truman.
Når den slags kom, afbrød vi ham uanset hvad han lavede.
Han sad og spiste frokost med besætningen.
Jeg gav det til Truman som viste minister Burns og admiral LeMay-
og Truman fortalte besætningen om den store bedrift.
Vi har kastet en enkelt bombe over den japanske by Hiroshima.
Dens sprængkraft modsvarede 20.000 tons trotyl. Byen er tilintetgjort.
Besætning og officerer hujede da han læste det op i Officersmessen.
Augusta var et af de skibe som skulle til Stillehavet-
for at deltage i invasionen.
Besætningen vidste det. Næsten alle som var i Europa-
vidste at de skulle deltage i Japan-invasionen.
Så de var lige så overlykkelige som præsidenten for at det hele var forbi.
Lad os håbe at Japans hær tager dette som en advarsel.
Kom så, drenge, nu rejser vi hjem!
Han var ivrig efter at komme hjem, for han ventede en snarlig kapitulation.
Hvis der var tvivl, tydeliggjorde han det for japanerne.
Det var for at skåne det japanske folk mod fuldstændig udslettelse-
at Potsdam-ultimatummet blev udfærdiget den 26. juli.
Deres ledere forkastede det. Hvis de ikke accepterer vore krav nu-
kan de vente en regn af krig-
vis lige aldrig før er set på denne jord.
Samme dag udfærdigede Hiroshimas borgmester en bekendtgørelse.
Denne katastrofe er resultatet af et umenneskeligt luftangreb.
Fjendens hensigt er at undergrave det japanske folks kampglød.
Borgere i Hiroshima, skaderne er store, men det er ventet i krig.
Behold gløden. Hold modet oppe.
Morgenen efter bomben, begyndte en storstilet redningsaktion.
Soldater fra nærliggende garnisoner kaldtes ind for at hjælpe til.
De fjernede ligene inden sygdomme kunne spredes.
sårede transporteredes væk til behandling.
Provisoriske hospitaler opstilles, men der var kun nogen få læger.
Dr Hida behandlede 3.000 overlevende udenfor Hiroshima.
I begyndelsen havde vi ingen medicin eller udstyr.
Vi læger kunne ikke gøre noget.
Men vi samlede lidt ting sammen og begyndte at behandle brandsårene.
Sygeplejersken Kinuko klarede sig på forunderlig vis,
Jeg ved ikke om jeg var bevidstløs i timer eller dage.
Da jeg vågnede tænkte jeg, "nå, jeg lever stadig".
Gud må have givet mig styrke.
Hun vågnede og så at hun var blevet smidt i en massegrav.
Jeg krøb op af hullet og kom over vejen, til hospitalsindgangen.
Det tog meget lang tid, da jeg ikke kunne stå-
løfte armene eller bevæge dem ud til siden.
Jeg kravlede som et insekt og nåede endelig frem.
Dr Hinoki fra apoteket så mig og udbrød: "Du lever stadig!"
Han løftede mig op og bar mig til operationsområdet.
Korridoren var fuld af folk som lå side ved side.
Det var der de opererede mig.
De fjernede alle de store glasstykker som sad i mig.
Over hele byen søgte man efter overlevende familiemedlemmer.
Min vens far kom for at hente os.
Men det viste sig at min ven fra banken havde brækket ryggen.
Hun døde en uge senere. Hun var et år yngre end jeg.
Jeg er næsten 80 år nu, men hun var kun 18 dengang.
Når jeg tænker på hende, er hun stadig 18 år.
Hun var en meget sød og rar person.
Tre dage efter Hiroshima-bomben havde Japan endnu ikke kapituleret.
En anden bombe forberedtes og Truman kom med en ny advarsel.
Verden så den første atombombe ramme militærbasen Hiroshima.
Hvis Japan ikke kapitulerer vil der blive kastet bomber over flere byer.
Jeg anmoder de civile japanere om at forlade industribyerne straks-
-og redde sig selv fra undergang.
Jeg ser atombombens tragiske betydning.
Vi har skabt atombomben og brugt den.
Vi har brugt den mod dem som uden varsel angreb os ved Pearl Harbour.
Mod dem som mishandlede og henrettede amerikanske krigsfanger.
Mod dem som valgte at ignorere alle internationale krigslove.
Vi har brugt den for at afkorte krigens lidelse og redde tusinder-
-og atter tusinder unge amerikanere.
En anden bombe var tiltænkt byen Kokura, men det var for skyet-
-så flyet fortsatte til Nagasaki.
Flyet var ved at løbe tør for brændstof og man kastede bomben.
Bomben missede målet og faldt ned i en dal.
Denne gang kom der ingen ildstorm, men trods det døde 50.000.
Krigsledelsen i Tokyo sad i møde samme dag.
Nu havde Rusland erklæret krig mod Japan.
Så kom nyheden fra Nagasaki.
Det eneste vi må sikre er kejservældets overlevelse.
Jeg er enig.
Vi må kontakte amerikanerne og meddele vor holdning.
Vi må holde fast i vores vilkår. Kejserdømmet må overleve.
Amerikanerne må ikke okkupere hjemøerne og heller ikke stille-
såkaldte krigsforbrydere for retten.
Og vi må selv stå for nedrustningen af flåden og hæren.
De går aldrig med på de vilkår. Så risikerer de hellere en invasion.
Tre millioner soldater og 5.000 fly kan angribe deres skibe ved Kyushu.
Vi kan bruge træningsfly som kamikazefly.
De bliver trætte af slagteriet.
Hvis vi ofrer vore styrker i et første angreb bliver vi helt hjælpeløse.
To atombomber på fire dage. To byer helt udslettede.
Næste bombe kan falde over Tokyo.
Vi ved ikke med sikkerhed at det var atombomber.
En bombe over Tokyo kan udslette kejserfamilien.
Der ville udbryde panik i gaderne, det er utænkeligt.
En sand soldat dør hellere end at overgive sig!
Så gjorde premierminister Suzuki noget uhørt.
Han bad kejseren bryde dødvandet og tage en beslutning.
Kejser Hirohito sagde at han ville have en ende på lidelsen.
Militæret begik et kupforsøg for at forhindre kapitulationen.
Det slog fejl.
I morgengryet samme dag som kejser Hirohito skulle bekendtgøre-
-for japanerne at krigen var forbi, forberedte general Anami sig-
-på at tage sit liv efter den gamle seppuku-tradition.
l hans selvmordsbrev stod der:
"Min død er min undskyldning for min store forbrydelse."
Krigen var forbi.
Endelig rejste tropperne hjem. Der var jubel verden over.
Men så skete der noget, som for altid skulle ændre synet på bomben.
Det begyndte på hospitalet.
En mystisk sygdom begyndte at sprede sig.
Jeg så det først på den fjerde dag. Den havde været der hele tiden-
men jeg troede folk døde af svære brandsår.
Kvinden som mistede sine børn i ilden, Shige Hiratsuka-
-og hendes mand, hørte til blandt de ramte.
De stillede min seng ved siden af min mands og testede ham først.
Da de havde taget tilstrækkeligt med blod, trak de nålen ud.
Men blødningen standsede ikke, hvad de end gjorde.
Selv når de lagde tryk på stedet, fortsatte han med at bløde.
Samtidig dukkede der lilla pletter op over hele min mands krop.
Han kastede store mængder brun væske op.
Så blev han slap og døde en time senere.
Han havde overlevet indtil da, men så blev han også taget fra mig.
Han var en af tusinder som døde af denne nye og dødelige sygdom.
De rådnede. Det var vævshenfald. Der var ingen hvide blodlegemer-
så blodet kunne ikke bekæmpe infektion og så begyndte forrådnelsen.
Til sidst begyndte håret at falde af.
Når man lagde hånden på patientens hoved, faldt der hårtotter af.
Det viste sig at de værst ramte havde været nær eksplosionen-
-eller slugt radioaktivt materiale, som dem der drak den sorte regn.
Nu ved vi at det var stråling, men dengang vidste vi ikke hvad det var.
Strålesygen er bombens allerværste arv,
Amerikanske forskere vidste at bomben ville afgive stråling-
-men vidden af effekten var en chokerende overraskelse.
l dag er Hiroshima en levende by med mere end en million indbyggere.
Japan er også forvandlet til et velstående land-
-som helt har taget afstand til krig.
Kernevåben er ikke brugt siden, men diskussionen fortsætter-
-om det moralsk rigtige i at kaste bomben.
Var det virkelig nødvendigt? Kunne det have været undgået?
Der havde ikke været hvid ris at spise i landet i et helt år.
Hvordan skulle et sådant land kunne kæmpe?
Det vidste amerikanerne og alligevel kastede man atombomben.
Hvorfor? Det var et eksperiment. Man vidste at bomben havde enorm-
sprængkraft men man vidste ikke hvor stor skade strålingen ville forårsage.
Nogle forskere troede de vidste det, men de havde ikke testet det-
så de udførte et eksperiment og testede på mennesker.
Den endegyldige beslutning som førte til de to bombninger-
blev ikke taget i Potsdam eller af Truman, men af det japanske militær-
da det forkastede chancen for at opgive de væbnede styrker-
og på den måde redde en masse liv.
I dag ses arene fra 6. august 1945, kun på nogen få steder.
Der er brændemærker på træer.
Skyggen af en fordampet mand på sten.
Førstehåndsminderne blegner også.
Akiko Takakura som var i banken, kun 260 meter fra eksplosionen-
-er et af de sidste vidner ti! bombens totale rædsel.
Der er et stormagasin i Hiroshima, hvor jeg af og til drikker te.
Derfra kan jeg se vejen fra banken til eksercitspladsen, hvor vi løb hen.
Jeg ser gamle mennesker gå glade nedad gaden.
Unge mennesker som går hånd i hånd og taler glade sammen.
Børn som holder sine forældre i hånden og ser glade ud.
Og jeg tænker på det frygtelige jeg oplevede for mange år siden-
og alle dem, som mistede livet.
Jeg tænker, "hvad var det for noget, skete det virkeligt"?
Hvert år på den 6. august, holdes en ceremoni for at mindes-
-det der skete og sørge for at det aldrig glemmes eller gentages.
Ved solnedgang sættes titusinder af lys ud på floden i Hiroshima.
Hvert lys repræsenterer en af de dødes sjæle.